- Mr Davies? - Kalla mig John.
Du hittade hit?
Ja, jag brukade besöka Saundersville som barn.
Jag känner till området.
Jag tänkte visa dig huset och se till att du blir hemmastadd.
Jättebra.
- Ser ännu bättre ut än på bilden. - Det är ett underbart hus.
Byggt på 1800-talet. Ett av de bästa husen som finns kvar från den tiden.
Ser toppen ut.
Det här är köket. Ganska självförklarande.
En rymlig ugn därborta, perfekt att laga en familjemiddag i.
- Får du sällskap av familjen här? - Nej, blir bara jag.
Mycket plats i det här huset för bara en person.
Jag jobbar på ett nytt skrivprojekt så det är plats jag är ute efter.
- Jaså? Skriver du en bok? - Nej, en film. Jag är manusförfattare.
- Jaså? Har du skrivit nåt jag sett? - Beror på. Gillar du skräckfilmer?
Nej, allt blod och våld är inte min grej.
Jag skriver skräckfilmer och de passar väl inte alla?
Här är vardagsrummet. Underbar eldstad.
Du kan köpa ved i staden här bredvid.
Är du utomhustypen så finns det träd i trädgården och en yxa i skjulet.
Bra.
Du har två badrum och fem sovrum på den här våningen så du kan välja fritt.
Alla sängar har rena sängkläder och det finns extra i linneskåpet därnere.
Nu måste jag förklara nåt som är, tja... lite ovanligt.
Vad är det?
Även om det stod två våningar i annonsen så finns det en tredje.
Det är inte som en hel våning, mer som en vindskupa.
Det låter inte så ovanligt.
Det ovanliga är att det bor en hyresgäst på tredje våningen.
- Det stod väl inget om det i annonsen? - Förlåt, men det skrämmer bort många.
Jag förstår varför, mrs Connelly. Jag hoppades ha stället för mig själv.
Det kommer att verka så. Hyresgästen är en gammal blind kvinna. Agnes.
Du kommer inte att märka av henne. Hon lämnar inte rummet.
Jag ska vara ärlig, mrs Connelly, du borde ha nämnt det här i annonsen.
Jag menar... Nej, lyssna på mig.
Hyr jag ett ställe tror jag väl inte att jag ska dela det med en främling?
Förlåt. Men jag kan försäkra dig att Agnes inte kommer att vara till besvär.
Hon gör knappt ett ljud. Du har ju sett hur stort stället är.
Du får två väldigt stora våningsplan helt för dig själv.
Borde vi inte gå upp så att jag får presentera mig?
Jag tror inte hon öppnar dörren. Hon vill vara ifred.
- Mår hon bra? - Ja. Du kan se henne utifrån.
Hon sitter i sin gungstol och tittar ut genom vindsfönstret.
- Du sa att hon var blind. - Det är hon.
Hon har inte varit blind hela livet. Hon satt vid fönstret när hon kunde se.
- Jag antar att gamla vanor sitter i. - De gör väl det, mrs Connelly.
- Ska vi gå ner? - Ja, naturligtvis.
- Du får det bra. - Ja.
Okej. Här är nycklarna till huvudingången, bakdörren-
- och till skjulet i bakre trädgården. Du har väl mitt nummer?
- Ring om det är nåt du behöver. - Ja, jag klarar mig säkert bra.
Lägg nycklarna under blomkrukan när du åker så hämtar jag upp dem.
- Det gör jag. - Okej.
Så...
...vi är tre här, mrs Connelly.
Hittad
- Hallå? - Fan!
Förlåt, jag menade inte att skrämma dig.
Det gör inget. Jag visste inte att nån flyttat in.
Det är inte permanent. Det är bara för semester.
Så trevligt.
- Ska du göra en paj? - Ursäkta?
Björnbären.
Åh. Ja.
- Du har inget emot att jag plockar dem? - Nej. Inte alls. Bor du här?
Ja, längre bort på vägen. Jag heter Cassie. Cassie Konrad.
John Davies.
- Trevligt att träffa dig. - Dig också.
Om du vill låna en skål socker nån gång... knacka bara på dörren.
Det kanske jag gör. Tack.
Hallå?
Mord
- Åh, hej. - Har du nåt socker?
Ja. Kom in.
Ja, det är ett häftigt ställe.
Jag kollade detaljerna förut.
Just innan du kom. Det måste vara 600 år gammalt eller så.
- Hur länge stannar du? - Jag har bokat åtta veckor.
Känner du den gamla kvinnan som bor ovanpå?
- Finns det en gammal dam ovanpå? - Ja, på tredje våningen.
Det var konstigt.
Har du aldrig hört att en gammal kvinna bor här?
- Jag trodde det var semesterhem nu. - Jag också.
Men tydligen finns det en permanentboende på tredje våningen.
- Har du talat med henne? - Nej. Dörren är låst. Hon går inte ut.
- Och hon får aldrig besök. - Det var sorgligt.
- Ja. Litet kusligt, ärligt talat. - Din fegis.
Jag borde väl bli modigare.
Det här stora huset är väl lite läskigt om man är ensam.
Varför tog du inte med en vän, eller flickvän?
Jag har ingen flickvän och självvald isolering följer väl med territoriet.
- Vilket territorium? - Jag är författare.
Jaså?
Jag säger att jag är författare, men jag kämpar för att få ihop en mening.
- Har du drabbats av skrivkramp? - Det känns som om jag träffat en vägg.
Därför jag hyrde det här, trodde att lugn och ro skulle hjälpa.
- Men det har inte hjälpt hittills. - Du har varit här fem minuter.
- Ge det en chans. - Sant.
Men tålamod är inte min starka sida.
- Så du vill väl ha det där sockret? - Ursäkta?
- Sockret du kom för att låna? - Javisst. Ja.
Vi ses väl igen då?
- Vad sägs om ikväll? - Vill du ha en pubtur?
Pubar är inte riktigt min grej, ärligt talat. Jag är ganska tråkig.
Inte min grej heller. Jag är väl också tråkig.
Du kan väl bara komma hit? Vi kan vara tråkiga tillsammans.
- Jag kanske kan laga mat. - Så du lagar mat?
Nej.
Men jag är inte så dålig på att beställa hämtmat.
- Ja, det vore trevligt. - Toppen. Vad sägs om kl 8?
- Visst, vi ses då. - Ses då.
Jag tänkte bara på barndomen.
Den är en lekplats för de elaka.
- Så... berätta lite om dig själv. - Som vadå?
Jag vet inte.
- Vilken sorts musik gillar du? - Vilken chockerande ansträngning.
Litet rostig, litet rostig. Berätta om din barndom då.
Nu låter du som en psykiater.
- Jag uppfostrades katolskt. - Var du rebellisk?
- Nej, jag var en bra flicka. - Det lät nästan övertygande.
- Det var jag. - Rädd för skärselden?
- Nej, rädd för mina föräldrar. - Hellre skärselden än de två.
- Väldigt stränga alltså. - Ja.
- Hur var det med dig då? - Vadå med mig?
- Var dina föräldrar stränga? - Nej, inte alls.
De puffade mig i rätt riktning. Gav mig utrymme att hitta min egen väg.
- Det är cool. - Ja, det var de.
Det är galet. Mina föräldrar var ihop i fyrtio år innan de gick bort.
De gjorde allt tillsammans. Som siamesiska tvillingar.
De till och med dog samma vecka.
- Skrämmer det dig? - Att dö?
Nej. Tanken på att vara tillsammans med nån så länge.
Nej. Nej, det tror jag inte. Mina föräldrar var ihop i decennier.
De gick igenom mycket skit ihop och kom ut på andra sidan, fortfarande kära.
Jag vill väl hitta en relation med den sortens engagemang.
Cool.
Men jag har inte haft särskild tur med kvinnor, ärligt talat.
Jag minns när jag och min sista flickvän gjorde slut.
Bland det sista som sas var: "Det är ingens fel":
Men det är en av de största lögner folk säger till sig själva.
Det är alltid någons fel. Och i det här fallet var nog felet mitt.
Men man lär sig.
Jag vet vilka misstag jag gjorde.
Och jag vill inte göra om samma misstag igen, om du förstår?
Ja, jag vet exakt vad du menar.
- Så, vad letar du efter hos en kvinna? - Bra fråga.
Jag vet inte.
Någon kanske...
Någon jag kan prata med i en fullpackad restaurant eller bar...
...och jag tittar upp och inser att vi pratat i timmar. Stället är tomt.
Vi har inte märkt det för vi är ensamma i världen när vi är tillsammans.
- Gud, det låter töntigt. - Nej, det gör det inte alls.
Jag säger alltid att det inte handlar om materiella ting-
- eller vem som ser bra ut bredvid dig på en fest.
Det handlar om vad som finns härinne.
Ja, det är så sant.
Så väldigt sant.
- Vill du stanna ikväll? - Inte ikväll.
- Du måste väl gå nånstans? - Nej.
Jag vill inte förstöra kvällen genom att kasta mig in i nåt.
Jag förstår.
Jag... vi ses snart.
Vi ses snart. God natt.
Hittad
Hej.
- Kom in. Vill du ha kaffe? - Jag vet inte. Jag bara...
- Jag känner mig väldigt generad. - Varför?
Det som hände mellan oss.
Jag brukar inte kyssa nån jag just träffat. Undrar vad du tänker om mig.
- Vad menar du? - Du tycker jag är en slampa.
Det tycker jag inte alls.
Jag tycker vi hade en fin kväll, vi bara pratade. Sällsynt nuförtiden.
Jag hoppas du menar det. Du får inte tro att jag är en bimbo.
Jag kände att vi knöt an och jag följde med.
Jag vill inte att du ska tro att jag är nån frigid oskuld heller.
- Vad är så roligt? - Du.
Du har visst ingen lögn i dig?
Du bara lägger ut dina bekymmer på det raraste, mest sanna vis.
Det var det jag gillade hos dig häromkvällen, och även gillar just nu.
Min galna sårbarhet får dig inte att vilja springa?
- Nej. Jag har börjat skriva igen. - Det är toppen.
Ja, och jag tror inte det är en tillfällighet.
- Vad menar du? - Du har väckt nåt inom mig, Cas.
Nåt jag trodde jag hade förlorat för länge sen.
Och nu? Vill du komma in?
Jag kan inte nu. Men vad gör du imorgon?
Jag är här. Du kan komma förbi närsomhelst.
Ja, okej.
- Då ses vi imorgon. - Okej.
- Du, Cas. - Ja?
Häromkvällen... jag var orolig för att det bara var för en kväll.
- Det var det inte för mig. - Inte för mig heller.
Vi ses imorgon.
Agnes? Hallå?
Det är John Davies. Jag bor nedanför.
Vi måste verkligen talas vid.
Agnes?
Vad har hänt med dig, dockan?
Stackars liten.
Vet du, jag tror att damen på övervåningen lämnar sitt rum.
- Varför tror du det? - Skivspelaren startar varje natt.
Och en massa saker flyttas omkring i huset.
- Det skrämmer dig? - Ja. Lite grand.
- Du kanske skulle ringa ägaren. - Ja, och jag har haft livliga drömmar.
Som vadå?
Det var en där jag drunknade.
Och en annan knepig där jag fick tänderna utslagna.
Låter som typiska orosdrömmar.
Vad är du orolig för? Är det bara kvinnan ovanför, eller...?
Det är väl konstigt nog? Men jag var ganska orolig ändå.
Det var därför jag kom hit. London höll på att knäcka mig.
För många människor. För mycket stök, du vet?
Varför valde du det här området?
Jag brukade komma hit hela tiden när jag var barn.
Ett av de fina minnen jag har av mina föräldrar.
De hämtade mig i skolan varje fredag och vi körde till Saundersfoot.
- Det är underbart där nere. - Ja.
Jag minns att vi brukade äta på restauranten längst fram.
Den med strandutsikt. Sen gick jag till spelhallarna.
Fantastiska minnen.
- Låter underbart. - Ja. Ja, det var det verkligen.
Jag åkte till London för att arbeta.
Men om sanningen ska fram, Cas, så längtar jag inte tillbaka dit.
Du kom åtminstone till London.
Jag tänkte på att flytta till Cardiff, eller London, men gjorde det inte.
- Vad hindrade dig? - Jag är en typisk småstadstjej.
Jag drömde om neonljusen och storstan men kunde inte få det att hända.
Men jag är inte bitter.
Ibland tänker jag att du hamnar där det är meningen att du ska hamna.
Du kan vara vad du vill, Cas.
Du behöver inte åka nånstans för att uppnå det. Du kan få det att hända här.
Du behöver heller inte arbeta åt någon.
Du kan göra det själv. Du måste tro på det bara.
Jag gör en del av mina egna smycken. Hoppades jag kunde leva på det en dag.
- Det borde du göra. - Men det är väl inte så enkelt?
Jag har ett kreativt sinne men inte för affärer.
Jag kanske kan hjälpa dig. Jag producerade en del av mina filmer.
Jag kanske kan hjälpa dig att bli affärssinnad?
- Varför skulle du vilja göra det? - För att, miss Conrad...
...du har inspirerat mig.
Jag vill återgälda tjänsten, Det vore toppen.
- Så skrivandet går bra? - Ja. Ja, det gör det verkligen.
Jag kom hit för att skriva ett manus som betyder nåt för mig. Personligen.
Och jag är på gång. Jag är på gång.
Jag antar att ju mer jag släpper loss, desto friare blir mina tankar.
Se det såhär då. Det kan vara läskigt att bo med en främmande kvinna ovanpå-
- men det blir bra material till skräckfilmerna.
Sant. Jag borde öppna butik och du borde vara författaren.
- Och vad skulle jag skriva om? - Jag vet inte.
Hallå, Agnes?
Mord
Hallå?
Vad är det som händer? Hallå?
Det låter väl helgalet?
- Säger du att det hände tror jag dig. - Gör du det?
Det är mycket i den här världen vi inte förstår.
Jag försöker ha ett öppet sinne för allt. Vad tänker du göra?
Jag vill absolut tala med hyresvärdinnan.
Hon kanske kan bringa klarhet i det?
Skulle hon verkligen erkänna att nåt underligt händer?
Även om hon visste. Hon vill nog inte att sånt kommer ut.
- Ingen skulle nånsin hyra stället igen. - Sant.
Och jag vill verkligen tala med det jävla mysteriet däruppe.
Om du tror att det är nåt paranormalt kan du låta en präst välsigna stället.
- Katoliken i dig talar. - Avfallen katolik.
Jag är mer intresserad av att hitta svar, Cas, än av att rena stället.
En Ouijabräda då?
En Ouijabräda?
Det vore definitivt sista utvägen.
Vill du att jag stannar här hos dig inatt?
Hur bra det än låter...
Nej, det är nog bäst att jag utnyttjar mitt kreativa flöde medan det finns.
Jag vet inte. Jag håller visst på att förlora förståndet.
Du är inte galen.
En del av mig undrar. Låter jag min fantasi ta överhanden här?
Jag kanske blandar ihop verklighet och dikt.
Du behöver inte ifrågasätta dig själv, John. Lita alltid på din instinkt.
Lita på ditt hjärta.
Du har ett lugnande inflytande på mig, Cas, vet du det?
Jag försöker.
- Hallå? - Hej.
Mrs Connelly? Det är John Davies, från huset i Oakridge.
- Hej! Hur går det där? - Jo, jag har ett par frågor.
- De kanske låter lite konstiga. - Okej, jag är nyfiken.
Det gäller huset. Jag undrar om tidigare boende har nämnt...
...ovanliga händelser?
- Som vadå? - Övernaturliga händelser.
Nej. Letar du efter filmmaterial, mr Davies?
Nej, inte alls. Det har hänt ovanliga saker i huset-
- som jag har svårt att hitta en naturlig förklaring till.
Kan du vara mer exakt?
Skivspelaren startar ofta av sig själv på natten.
Och saker i huset flyttas.
Och när jag duschade dök det upp skrift på spegeln-
- just innan dörren slog igen och låste in mig.
Det var en riktig historia. Ni författare har underbara fantasier.
Nej, nej. Jag försöker bara ta reda på vad som händer, jag trodde kanske...
...att det hade att göra med ställets historia.
Har du hört om några incidenter genom åren?
Naturligtvis inte. Inget jag vet om.
Den här kvinnan på övervåningen, Agnes? Är det nåt du kan berätta om henne?
Jag kan inte lämna ut personlig information. Det förstår du säkert.
Du skulle nog inte gilla om jag spred personlig information om dig.
- Ledsen att besvära dig, mrs Connelly. - Kan jag göra nåt annat, mr Davies?
- I så fall vet du var jag finns. - Ja, det är bra...
Hallå?
Det där gick ju bra.
Hej, mr Ouijabräda.
Okej.
Åt helvete med det.
Andevägvisare, ljusets skyddsänglar.
Jag ber er besvara min fråga.
Det här är så jävla korkat.
Helvete. Helvete. Det fungerar.
Målningen nedanför trappan...
...har den någon betydelse?
Död.
Vem dog här?
Vem dog?
Var det en olycka?
Nej.
Skivspelaren. Vem sätter på skivspelaren?
Brukade nån som bodde här lyssna på skivspelaren?
Ja
Snälla...
Vem brukade lyssna på skivspelaren?
Agnes.
Brukade Agnes sätta på den?
Nej.
Vem sätter på den?
Kom igen, snälla. Säg vem som sätter på den?
Den här dockan...
Tillhörde den ett barn som dog här?
Nej
Vem tillhörde dockan?
Mördaren.
Agnes.
Är Agnes mördaren?
Sluta.
Sluta!
Sluta då! Sluta!
Jag har fått nog av den här skiten! Snälla!
Agnes?
Agnes, hör du på mig?
Du har gjort nog nu.
Jag visste att du skulle komma till mig till slut. Du är inte den enda.
Vad?
De fallna änglarna.
De vill ta mig till helvetet för det jag gjort.
- Vad har du gjort, Agnes? - Jag har syndat.
- Vi har alla syndat. - Inte som jag.
Jag har syndat på värsta möjliga sätt.
- Mord? - Så gott som.
Var snäll och berätta.
Du har ett vänligt ansikte.
För tjugo år sedan bodde jag här med min make William-
-och vår dotter, Catherine.
Vi var en så lycklig familj.
Så blev William sjuk en dag.
Väldigt sjuk.
Jag skötte om honom i många månader.
Jag förblev stark för hans skull. Men jag var livrädd för att bli änka.
Jag bad att Gud skulle hela min make. Men Gud lyssnade inte.
Det här stället blev aldrig detsamma efter att William dog.
Catherine var helt förstörd.
Först var hon i sitt rum hela dagarna och lekte med sin porslinsdocka.
Hon blev ett problembarn.
Hon hade problem i skolan. Hon började till och med angripa mig.
Ibland när en person man älskar dör...
...för det människor närmare varandra.
I vårt fall splittrade det oss.
När Catherine var i tidiga tjugoårsåldern-
- umgicks hon med en flicka från samma gata.
Hon var en så rar flicka. Log alltid.
Och Catherine och hon började gräla om en pojke.
Jag satt i vardagsrummet och lyssnade på min favoritlåt.
När jag satt där hörde jag upprörda röster ovanifrån.
De överröstade musiken.
När jag sprang ut ur rummet för att se vad som hände-
- såg jag Catherine knuffa flickan utför trappan.
Hon bröt nacken och dog.
Omedelbart.
- Det var väl ingen olycka? - Nej.
Jag såg Catherines ansikte. Det var inte min dotters ansikte.
Det var ondskans ansikte. Catherine ville döda den unga flickan.
- Ringde du polisen? - Min dotter var så ung.
Hon hade hela livet framför sig.
Jag tvingades överväga saker.
Jag beslöt att inte blanda in polisen.
Varför i helvete inte?
Jag tyckte inte att två unga flickor skulle förlora livet samma kväll.
Om jag hade rapporterat en olycka till polisen-
- hade de upptäckt sanningen. Jag kunde inte ta den risken.
Jag visste att min dotter var en bra människa innerst inne.
Hon gjorde ett misstag.
Och släppte in ondskan.
Satan är ett slugt väsen-
- och kan påverka vem som helst av oss i ett svagt ögonblick.
Berätta, vad hände sen?
Jag la kroppen i ett skåp i källaren.
Jag förseglade rummet. Tapetserade över dörren.
Ingen kan ana att det finns ett rum där.
Men den döda flickan, hade hon ingen familj som letade efter henne?
Hon var enda barnet och hade rymt hemifrån.
Hade inte talat med sina föräldrar på evigheter.
Och när hon sedan träffade Catherine var de båda döda.
Ingen skulle leta efter henne.
Flickan som dog, hon spökar väl här?
Hon är inte den enda. De fallna änglarna letar efter mig.
De letar alltid.
Vilka är de fallna änglarna, Agnes?
I bibeln, Guds änglar, och Satans änglar.
Satan och hans fallna änglar kastades ut ur himlen-
-och de har fritt fram på jorden-
-att föra syndarna till helvetet.
Efter mordet gjorde de mig blind.
Nu lurpassar de på mig.
Väntar på att min hemlighet kommer ut. Därför är jag inlåst här.
Jag ber till Gud varje dag att han ska skydda mig.
Men Gud räddar inte ens de av hans änglar som har syndat.
Så vad har jag för hopp?
Var är din dotter nu, Agnes?
Jag har lättat mig själv, men jag är fortfarande hennes mor.
Jag ska fortsätta skydda henne.
Den här flickan som dog. Vad hette hon, Agnes?
Hon hette... Cassie.
Cassie Konrad.
- Det måste vara ett misstag. - Inget misstag. Jag såg henne dö.
Med mina egna ögon.
Herregud!
Det finns ingen gud här längre. Det här huset är fullt av ondska.
Du borde ge dig av! Ge dig av nu!
Du då, Agnes?
Jag måste acceptera... mitt öde.
Har de fallna änglarna kommit till mig?
Jag är redo.
Det är jag, mor.
- Catherine? - Ja.
Jag är ledsen, raring.
Jag var tvungen att berätta för honom. Jag kan inte leva med det längre.
Det är okej.
Kom nu. Du borde ligga i sängen. Det är sent.
Är du arg på mig?
Var inte fånig.
Jag visste att nån skulle komma på det förr eller senare. Bara en tidsfråga.
Jag är så ledsen, min kära.
Jag har tillbringat hela mitt liv med att skydda dig.
Men nu ropar de fallna änglarna på mig.
Jag kan inte ta med det i graven, då räddar Gud inte min själ.
Oroa dig inte för det nu, mor. Vila dig bara. Du förtjänar det.
Vad fan gör du?
Fan!
Jag vet vad min mor sa till dig.
Din subba! Din jävla subba! Du ska fan dö! Dö!
Din jävla subba!
Dö!
Jävla...
Så nu vet du...
- Varför berättade du inte? - Jag kunde inte.
Jag ville inte förlora dig.
Varför berättade du inte om Agnes och hennes dotter?
Jag var rädd att de fallna änglarna skulle hämta mig också.
Vet du...
Jag älskar dig.
Jag älskar dig också.
Men när du älskar nån måste du släppa dem fria.
- Var snäll och gå inte. - Jag måste.
Sista Huset På Kyrkogårdsstigen Skriven av John Davies
- Mr Jones? - Ja.
- Du hittade hit? - Inga problem.
Bra. Jag tänkte visa dig huset och se till att du blir hemmastadd.
.:: Först på www.hounddawgs.org ::.
Översättning, Mikael Jansson